Byla to nejlepší první věta, byla to nejhorší první věta.
Ještě nikdy jsem nezačínal video tak zavádějícím způsobem.
Ale to je v pohodě!
Mít efektivní otvírací linii není ani zdaleka tak podstatné, jak si myslíme.
Jen to určuje tón a tvaruje čtenářovo očekávání.
Ale je dobrá první věta opravdu důležitá?
Ale kdeže...
Většina čtenářstva má obrovský rozsah pozornosti a je ochotná dát knize stovky
stran, než ji odloží.
Je objektivní skutečností, že všichni čtenáři mají skoro neomezené rozpětí ochoty, zvláště
pro nové autory.
Je naprosto v pohodě nevkládat do prvních kapitol ani minimum námahy!
Takže pokud je obsah začátku příběhu tak nepodstatný, co by tam měl autor
vlastně dávat?
Já vím!
Nejlepší bude obrovská nálož expozice!
Čtenář tohle potřebuje vědět tak jako tak, tak proč to tam hnedka nenatřískat?
Není potřeba žádné vzrušující dobrodružství, zajímavost nebo neobyčejná charakterizace, když můžeme
strávit stránku za stránkou vysvětlováním historie protagonistova domova, ke kterému se nikdy
nevrátíme, jakmile začne samotný příběh.
No někteří tvrdí, že expozice má být nenápadně vpletena přímo do vyprávění.
Její integrací přímo do příběhu a rozptýlením po delší čas
několika kapitol dovolujeme čtenáři snáze absorbovat všechny informace.
Nicméně starší práce a hodně klasik použilo právě obsáhlé úvodní info, takže i pro nás
je to vlastně v pohodě!
Moderní obecenstvo přece nemá vyšší očekávání nebo vytížený moderní svět plný
věcí, které vyrušují jeho pozornost.
Čtenáři jsou málokdy znudění, když čtou kni-
Znuděný!
Upřímně uzemnění čtenářstva detailním a kritickým pozadím, aby věděli, co se
vlastně děje, zní hloupě.
Místo toho můžeme příběh začít představením hlavní postavy.
Tady to má hodně potenciálu.
Můžeme začít ukázkou klíčových vlastností nebo popisem momentu, který hrdinu definuje, ale
nejdůležitější je začít tím, jak vlastně vypadá!
Začít popisem jeho vzezření zní mnohem zajímavěji než stanovením
jejich motivu.
A pokud je ok trocha popisu, pak je v pohodě i jít do toho naplno a
přidávat odstavec za odstavcem kompletního popisu postavy.
Zajistěte, aby tam někde bylo zrcadlo nebo jezero, aby mohla postava zírat na svůj odraz.
Tipuju, že můžete otestovat kompletní představení během první kapitoly.
Ujistěte se, že jste představili jejich motiv, hlavní vlastnosti a sympatické kvality.
Když už se postavou čtenář identifikuje v první kapitole, tak ji buď zabijte,
nebo nějak odhalte, že se jedná jen o boční postavu, kterou
už nikdy neuvidíme.
Překvápko.
Tenhle maník byl jenom kompars.
Dobře, že čtenář investoval do jeho osudu ještě předtím, než byl zatracen
ve zájmu skutečné hlavní postavy!
To se pak čtenář určitě nebude cítit totálně podveden.
Když už mluvíme o pocitu podvedení, můžeme začít náš příběh snem.
Mít abstraktní snovou část naplněnou lehkými náznaky a komplikovanou symbolikou
následovanou tím, že se postava probudí a uvažuje nad tím, co se jí zdálo, určitě čtenáře navnadí
svým totálním nedostatkem jakéhokoli vyprávění.
Netušíte naprosto, co měla všechna ta "symbolika" znamenat?
To je v pohodě.
Můžeme tuhle snovou část přeskočit a prostě začít příběh hrdinovým probuzením
a přípravou na normální den.
Vím přece, že moje ranní rutina je přímo esencí vzrušení.
Furt s tím máte problémy?
Začněme tedy příběh, jako začínáme konverzaci s cizími lidmi.
Pojďme si povídat o počasí, zatímco budeme nastavovat tón příběhu
a jeho atmosféru!
To určitě nezpůsobí, že příběh bude stejně zapomenutelný jako dnešní předpověď počasí.
Jste autorem, který věří, že je filmovým režisérem?
Pokud ano, začněte popisem země.
Postupně posouvejte startovací scénu přiblížením kamery, dokud se nesoustředíte
přímo na úhel pohledu postavy.
Koho zajímá, že to porušuje prakticky každé pravidlo POV (Point Of View)?
Vizuál filmu by měl být přece do psané formy lehce převoditelný.
Furt to není nic moc?
Příběh není zajímavý, dokud nedorazíme do jeho středu?
No tak se prostě posuňte do středu, ještě než popíšete začátek a jděte rovnou k jádru věci - medias res.
Cokoli s hustým latinským názvem musí být přece dobrý nápad!
A otevření vzrušující akční pasáží totálně ospravedlňuje pozdější nudnou informační nálož,
bez ohledu na to, jak moc to vykolejí předchozí ustavené tempo textu.
Ve většině situací může být in medias res použito pro zarámování příběhu.
To znamená, že je naprosto v pohodě předpokládat, že čtenář bude mít o postavu zájem
bez jakéhokoli kontextu.
Pokud pohnutí se do budoucnosti neudělá příběh zajímavým, možná pomůže
naopak minulost.
Jo, správně.
Musíme tedy začít s flashbackem!
Než abychom použili flashback na ukázání klíčového momentu postavy, použijme ho
raději na něco, co nemá na hrdinu vůbec vliv
nebo se k tomu u nikdy v příběhu nevrátíme.
Furt to není ono?
Tak co takhle flashbacky...ve flashbackách!
To vůbec nebude matoucí.
Ještě lépe, začněme prologem, než půjdeme do flashbacků ve flashbacích.
A pak rovnou skočme in medias res, tedy k jádru věci.
Když už jsme u prologů, pokud někdo píše fantasy román, tak je docela jisté,
že existuje nějaký zákon, který říká, že musíte mít prolog.
Tenhle prolog by měl být někde v hluboké minulosti a mít minimální až nulový vliv
na hlavní příběh s tím, že většina postav nebo událostí se dávno ztratila
někde v historii.
Způsobuje tahle nekonečná síť prologů, flashbacků a in medias res to, že se čtenář cítí naprosto beznadějně
zmaten?
Eh, tím se vůbec netrapte.
Jen jim dejte diagram nebo něco takového.
Budou v pohodě!